Információs társadalom: utópia vagy valóság?
Pintér Róbert

“Nincs az az emberi társadalom, amely egy olyan második ipari forradalmat akarna, amely megismételné az első hibáit.” (Roszak 1990:58)

1.	Mi van az utópián innen? A valóság?

“Minden korszaknak, minden nemzedéknek joga van a maga utópiájához” – írta a Nobel-díjas Joszif Brodszkij Gyűjtőknek való című esszéjében, közvetlenül a Szovjetunió összeomlása után. A rendszerváltást követően ébredező generációnak – aminek tagjai már 1990 után jártak középiskolába és érettségiztek, mint jómagam – ebben az esetben kétségtelenül más utópiára van jogosultságuk mint a megelőző nemzedékeknek. Egyelőre úgy tűnik, hogy ezt az utópiát – egyeseknél antiutópiát – az információs társadalom jelenti. Kérdés azonban, hogy utópián kívül mit is jelenthet az információs társadalom fogalma, ha egyáltalán jelent valamit?

Az információs társadalomról és az Internetről, valamint annak mindennapi életünkre gyakorolt hatásáról szinte mindenkinek van ’véleménye’, akár anélkül, hogy valaha is használt volna számítógépet. Ezek a vélemények részben olyan diskurzusokra vezethetők vissza, amelyek az információs társadalomról és az internetről a médiában folynak. A témára vonatkozó ’bevezető’ diskurzusok – amelyeket követve a mélyebb összefüggésekhez is eljuthatunk – megmutatják, hogy mik lehetnek a közkeletű információs elképzelések illetve az ezekhez tapadó attitűdök forrásai és ezek hogyan torzítják azt a valóságot, amihez közelebb szeretnénk jutni.

2.	Diskurzusok az információs társadalomról – a tárgykör főbb koncepciói

Alapvetően három ilyen, az információs társadalom mélyrétegeibe kalauzoló diskurzus folyik – nem csak Magyarországon –, melyek révén elősegíthető az információs társadalmat körülölelő hiedelem- és értékvilág hagymakupolaszerű lefejtése.

2.1.	Az első diskurzus

Az első diskurzus az internethez kapcsolódó legközkeletűbb félelmek körül forog. Ezek szerint az internet tele van pornóval – pedofil anyagokkal; az Internet erőszakra hangol, gyűlöletet kelt és, aki érintkezésbe lép vele, az bombát gyárt. Ugyanakkor az internetező függővé, magányossá, kommunikációképtelenné és abnormálissá válik. 

Krajcsi (2000) részben ezeket a negatív hiedelmeket, részben újakat – vagy az ő szóhasználatával “az Internettel kapcsolatos régi problémákat” – szedi egy csokorba, és állítja, hogy “mindazok a sokak által hangoztatott káros és ártalmas mechanizmusok, amelyeket az Internet veszélyeként szoktak egyesek emlegetni, egyáltalán nem az Internet veszélyei, hanem régen velünk élő veszélyek, amelyek az interneten is megjelennek” (Krajcsi 2000:3). Ilyenek:
-	a megbízhatóság kérdése (nem tudhatod, ki van a másik oldalon, hogy kivel kommunikálsz),
-	a hitelesség (vajon lehet-e hinni a világhálóról megszerzett információknak), 
-	a valóságérzék elvesztése (akik túl sokat lógnak a hálón, elvesztik a valósággal való kapcsolatukat), 
-	az elidegenedés (a számítógép rabjai a valós kapcsolataikat fokozatosan leépítik), 
-	az identitás elvesztése (az interneten bárki/bármi lehetsz, csak egy idő után azt nem tudod, ki is vagy valójában),
-	az agresszió (a számítógépes játékok életidegenek és erőszakossá tesznek),
-	a pornográfia és pedofília, a szélsőségek megjelenése (az Internet a ferde hajlamú és szélsőséges nézetű emberek kedvelt találkahelye),
-	a kommunikáció elszürkülése (a személyes kommunikáció sokszínűsége elvész az új eszközök miatt, a nyelvünk elsatnyul),
-	data-szmog (belefulladunk az információs óceánba, nem tudunk eligazodni az interneten fellelhető sok-sok információ között).

Ezekkel a negatív elképzelésekkel szemben azonban felhozható több nagyon fontos ellenérv is. Először is, mindezeknek az alapja egy torz médiakép, a média inherens belső logikájából következő negatív szenzációkeresés. Hiszen a médiában igazándiból az a hír, ami a megszokottól eltérő. A megszokottól eltérő pedig a leggyakrabban valami negatív. Az nem hír, hogyha egy repülég sikeresen landolt, vagy – témánknál maradva – hogy valakinek sikerült letöltenie és elolvasnia az elektronikus leveleit. A médiában az jelenhet meg, ami nem normális, ami patologikus – hogy a repülő lezuhant, hogy az elektronikus levelekben bombarecept és pedofil képek találhatóak. Ettől néha úgy tűnik, hogy a világ – vagy amit bemutatnak belőle – szintén ilyen, miközben ez nem egészen igaz. A probléma tehát az, hogy az Internet (kezdetben) csak negatív hírek tárgyaként vagy kísérőjelenségeként kerülhet-kerülhetett be a médiába.

Van azonban egy ettől messzebbre mutató ok is. A félelmeknek és negatív hangoknak a hátterében az ember mélylélektani lényegéből fakadó pszichológiai tulajdonságok állnak. Például, hogy a legtöbb ember fél az ismeretlentől, az újtól és a változástól. Vagy, hogy az emberek olyan dolgokról is kialakítják a véleményüket, amit nem ismernek és nem is kívánják megismerni, gyorsan sztereotipizálnak, ami sokszor a túlélés záloga – de ezeknek a sztereotip képeknek az igazságtartalma meglehet, hogy igen alacsony. Így az Internettel, mint jelszóval együtt, felülről sulykolt változásrengeteg – hogy ez majd mennyire átalakítja az emberek életetét – félelmet kelt az emberekben, amire normális, de tudattalan reakció a negatív szembehelyezkedés.

Azonban az Internet nem misztikus, hanem pont olyan, mint maga a világ, ami körülveszi. Mi sem bizonyítja ezt jobban, mint hogy a világ is bizonyos szempontból nézve erőszakos, hogy egyes emberek gonoszak és hogy a szexualitás egyre inkább megjelenik a hétköznapok világában is. Tehát csupán maga a világ tükröződik vissza az Interneten található tartalomban és Internet-használatban. De nem csak a világ negatív lenyomata, hanem a pozitív is visszaköszönhet: számos emberbarát kezdeményezés erejének meghatványozódása köthető az internethez, például szerte a világon jelentősen átalakult és hatékonyabbá vált a segítségével a zöld mozgalmak kommunikációja és fellépése. Ne feledjük, hogy az Interneten csak az található meg, amit oda valaki feltesz és ami a világban már létezik – se több, se kevesebb.

A második ellenérv azonban még az első érvcsoportnál is sokkal fontosabb: a legnagyobb probléma ugyanis az, hogy ez az internettel kapcsolatos negatív kép figyelmen kívül hagyja, hogy az információs társadalom szerkezetének és problémáinak feltárásakor nem lehet csupán az internetre redukálni a vizsgálódást. Az Internet és az információs társadalom közé ugyanis nem tehető egyenlőségjel, a kettő nem teljesen ugyanaz. Míg az első egy számítógépes világhálózat, addig a második egy társadalmi együttélési formáció. Tehát, aki az első alapján utasítja el a másodikat, az elhamarkodottan ítél olyasvalamiről, amit meg sem ismert. Az Internet gyakorlatilag médiumok sokasága, ami egyesíti magában számos kommunikációs forma jegyeit, szólhat egy emberhez, vagy többhöz; szólhat általa egy ember vagy több; lehet valós idejű vagy késleltetett; lehet interaktív, vagy passzív befogadók által használt… Médiára fordítva: lehet személyes beszélgetés, személyes levelezés, személyes üzenőfal, csoportos beszélgetés, csoportos levelezés, csoportos üzenőfal. Lehet újság, olvasói levelekkel és lehet potenciálisan mindenkit megszólító televízió… Ahogy Angelusz (2000) jelzi, míg a hagyományos tömegkommunikációból hiányzik az interaktivitás lehetősége és a komplett szociális jelenlét, addig a számítógép közvetítette kommunikációban megjelenik az interaktivitás – bár itt sem adott a teljes szociális jelenlét –, a visszejelzés potenciálisan adottá válik, ennek pontos következményeit azonban még nem ismerjük, ez a jövendő egyik nagy – nem csak kutatási – kérdése. 

Ugyanakkor az információs társadalom ettől több és másabb is, hiszen a társadalomnak része, az eszköze az Internet. Az információs társadalom – mint ahogy a későbbiekben elsősorban Castellsnél látni fogjuk – az emberi együttélés egy új módja, ahol az információ hálózatba szervezett előállítása, tárolása, előhívása stb. játssza a központi szerepet és az új morfológiai elem, a hálózat segítségével kialakul a hálózatközpontú társadalom a maga ‘új intézményeivel’, amik gyakorlatilag a jól ismert társadalmi intézmények megváltozott formái. Így alakulnak át a nagy makrorendszerek, mint a politika, a gazdaság és a kultúra; a mezoszintű közvetítő intézmények, mint a család, a termelésben megtalálható osztály és az állam; illetve a mikroszintű identitás.

2.2.	A második diskurzus

A második diskurzus a futurológia-hívők és a földhözragadtak között zajlik. Az Egyesült Államokban és számos nyugati országban már az 1970-es évektől sorra jelentek meg az olyan könyvek, amelyek a jövőről, a jövőbeni hétköznapokról, a jövőt meghatározó trendekről szóltak (pl. Toffler 1980, Naisbitt 1984) – ezek részben idehaza is napvilágot láttak. Mint a kiadások évszámaiból kiderül, ezek a munkák jóval hamarabb születtek, minthogy az olyan új eszközök, mint a személyi számítógép, vagy a mobiltelefon a hétköznapi életben is elterjedtek és elfogadott tömegcikkekké váltak volna. Tehát a futurológia ’mesterdarabjai’ nem igazán tekinthetőek tömeges tapasztalatokon alapuló tudományos könyveknek. Ahogy a szintén ekkoriban megjelent Az információ kultusza című művében Roszak sommásan megjegyzi “[a]z effajta könyvek az irodalomnak a határtalanul népszerű “futurológiai” kategóriájába tartoznak, amely a szociológia, a képesújság-zsurnalizmus és a jövendőmondás otromba hibridjeként jött létre” (Roszak 1990:43). Vagyis – ha megpróbáljuk megragadni ezen könyvek sikerének a titkát – a szociológiai elemtől lesz egy futurológiai mű hihető, a zsurnalizmustól lesz könnyen emészthető és gyorsan olvasható, a jövendőmondástól pedig kellemesen(?) bizsergető és izgalmas, mint egy tudományos-fantasztikus mű. Viszont, ha a szociológiai elem megkérdőjelezhetővé és áltudományossá válik, a jövendőmondás pedig elavul – mivel már nem a jövőről, hanem a közelmúltról szól, mondjuk 2000 várható csodáiról regélve az 1980-as évek hagymázas stílusában – illetve a zsurnalizmus ódivatúvá silányul, akkor ezeknek a könyveknek az erejéből szinte semmi sem marad. Csupán a rendkívül pozitív, szinte messianisztikus hitű technológiai irányultságuk.

Tapasztalat híján ezek a technofil munkák egyetlen problémát láttak a mi jelenünkben – az akkor elképzelt jövőben –, ha az emberek nem lesznek elég felkészültek a változásokra. Bár ez kétségtelenül problémát jelent, hiszen az információs írástudás, az informatikai jártasság megszerzése és az előretekintő tudatosság léte az információs társadalom felépítésének záloga, de azért a felkészültség megteremtésével nem épül fel varázsszóra az információs társadalom és nem lesz mindenki az információs társadalom lelkes híve.

Az információs társadalom lelkes híveivel szemben az egyik leginkább megalapozott kritikának tűnik, hogy elfelejtik bemutatni a változások árnyoldalát, elfelejtik, hogy ennek a folyamatnak nem csak nyertesei lesznek, hanem vesztesei is. Az, hogy a vesztesekről olyan keveset hallani, részben annak köszönhető, hogy az információs társadalom körüli diskurzus tartalmát a győztesek határozzák meg, az ő kifejezéseiket használják – ráadásul ezt a nyelvet csak és kizárólag a győztesek értik, a vesztesek még csak beleszólni sem tudnak a vitába. És ezeknek a nyertes – többnyire ’mérnök-népeknek’, politikusoknak és gazdasági vezetőknek – naív, a valóság bonyolultsági fokát rosszul visszaadó társadalomképük van. Mert az csupán egy mítosz, hogy bármely technológiai változásnak ne lennének vesztesei… Neil Postman már egy 1990-es, német informatikusoknak tartott előadásában arra figyelmeztetett, hogy az információs technológia – akárcsak minden technológiai innováció – szintén fausti alku, mivel a technológia egyszerre ad és egyszerre vesz el, és sohasem egyenlő mértékben. Mindez társadalmi szinten egyes csoportokat erősít, míg másokat gyengít. Ahogy a patkókovácsok többsége sem üdvözölte jószívvel az autómobil feltalálását, ugyanúgy ennek a technológiai változásnak is lesznek áldozatai.

Ehhez sokban hasonló kritika a “forradalom felülről” elgondolás, ami azt hangsúlyozza, hogy az információs technológia keltette változások felülről kezdeményezettek, ahol a gazdasági, politikai hatalommal bírók propagálják az információs forradalmat. Sokkal kevésbé szervesek ezek a változások, mintsem az elvárható volna, nem a társadalomból nőnek ki, nem a társadalmi igények táplálják őket, hanem gazdaságpolitikai érvek és hatalmi érdekek. Miközben például a német felnőttek közel fele (Bernhardt-Ruhmann 1995, hivatkozza Döbel 1999) fenyegetésként éli meg az új médiakörnyezetet – amiben nem tud igazán jól kiigazodni – aközben a fejlődés szószólói ezeket az embereket egyszerűen ’fals mentalitásúaknak’ tekintik és azt hangoztatják, hogy fel kell ugrani a vonatra, mert, aki lemarad az kimarad. De lássuk be, hogy a társadalom túlnyomó része nélkül nem lehet információs társadalmat építeni, az emberek nem lehetnek kiküszöbölendő faktorok egy nem utópikus társadalmi fejlődési modellben.

Tehát a futurológiai állásponttal az a legnagyobb probléma, hogy kritikátlan és nem ember-központú. Ez az információs társadalomkép utópikus, azt állítja ugyanis, hogy a technológiai fejlődés minden társadalmi egyenlőtlenséget felold a jövőben. Ezzel a mítosszal azonban le kell számolni, az információs társadalom nem ígér megváltást, a társadalmi egyenlőtlenségek új köntösben, de újratermelődnek. A társadalmat a technológiai determinizmusra redukáló futurológia az összetettebb társadalmi kérdésekre már nem tud válaszokat adni.

2.3.	A harmadik diskurzus

A harmadik diskurzus a technofilek és technofóbok közötti parázs vita. Legtöbbször ugyan nem is tudatosul a beszélőben, hogy egy pozitív vagy negatív technológia-kép mentén fejti ki érveit, ennek felismerése nélkül azonban nehéz megfelelni az értékítélet-mentes tudományosság igényének és közelebb kerülni a téma tényleges kérdéseihez. Valójában egyre inkább vulgarizálódó tudományos diskurzusként fogható fel az a párbeszéd, amelynek híveit Athénieknek (technofilek) és Orwelliánusoknak (technofóbok) is szokás nevezni. Mint látni fogjuk a korábban kifejtett első diskurzus negatív felhangjai inkább a technofóbok szívéhez állnak közelebb, míg ugyanakkor a technofilek legtöbbször lelkes futurológusok, ’remek’ víziókkal a ’fényes’ jövőről. A kérdés csupán az, hogy valaki mennyire mélyen válik technofíllé vagy technofóbbá – mert megkockáztatható, hogy minden ember mélyén ott lapul valamilyen mértékben egyszerre mindkettő (elő)ítélet, csak az egyik erősebb-koherensebb formát ölt.

Az Athén-modell szerint a technológia felszabadító erejű és az ember jólétét fogja növelni, ennek végeredménye egy új elektronikus demokrácia – innen az elnevezés: a 2500 évvel ezelőtti görög városállam közvetlen demokráciája egy új digitális agórában nyerhet új értelmet. Az Orwell-modell az 1984 című kultusz-könyvről kapta elnevezését, hívei szerint nyilvánvaló, hogy az új technológia az emberek teljes alávetését teszi lehetővé, hiszen mindenki megfigyelhetővé válik – a totális ellenőrzés technológiája készen áll. A történet végén pedig akár a homo sapiens evolúciója is véget érhet, ha az új intelligens gépek kipusztítják az emberi fajt…

Ezzel a két szélsőséges vízióval szemben jogosan hozható fel ellenérvként, hogy olyan felfokozott, a távoli jövőbe vetített forgatókönyvek, amelyeknek bár van némi valóságalapjuk, azért a mindennapi élet elég távol áll attól, hogy ezek valóra is váljanak. Ha deskriptív – józanul leíró – igénnyel lépünk fel, fontos gondként fogalmazható meg ugyan a megfigyelhetőség, de a mai demokrácia beépített garanciákat kínál ezzel az évszázados problémával szemben. Érvényt kell szerezni annak, hogy a garanciák az új körülmények között is megőrizzék hatékonyságukat és elfogadottságukat. 

Sőt, egyes információs társadalom kritikusok szerint csupán az a bizonyos, hogy a korábbi erőviszonyok – például állam és polgár között – felborulnak. Miközben az állam egyre inkább olyan eszközöket kaparint meg, amik révén az állampolgárok ellenőrizhetővé válnak, aközben ugyanez az állampolgár egyre könnyebben jut információhoz, a korábbiakhoz képest átláthatóbbá és ellenőrizhetőbbé váló állammal szemben. Növekszik az állampolgár szabadsága és az állam transzparenciája – vagyis ugyanazokat az eszközöket egymásnak ellentétes célokra is fel lehet használni, nem csak az állam nyer új erőforrásokat, hanem a polgárok is.

De az Athén-modellben rejlő ’lehetőségek’ is túlságosan elrugaszkodottak a valóságtól: ki az, aki a közvetlen demokráciáért idejének egy jó részét politikai döntések meghozatalára szánná, ha erre esetleg nincs is feltétlenül szükség? Nem minden ember szeretne a mindennapi politikai döntésekben aktívan részt venni. Meg kell teremteni tehát a lehetőséget, hogy az elektronikus nyilvánosságon keresztül bárki kifejthesse véleményét, de ezt nem volna túl szerencsés kötelezővé tenni és politikai rendszert csinálni belőle.

Ebben az esetben a valóságot leíró statisztika lehet a segítség annak a vitának az eldöntésében, hogy vajon az új kommunikációs eszközök inkább mobilizálni fogják az embereket és aktívabb politikai részvételre bírnak (mobilizálódási elmélet), vagy minden marad a régiben és új formában, de megmaradnak a régi aktív-passzív választó közötti törésvonalak az Interneten is (megerősítési-újratermelődési elmélet). Norris (1999) az 1996-os és 1998-as amerikai választások kapcsán vizsgálta, hogy vajon a mobilizálódás vagy az újratermelődés erősebb-e a politikai folyamatokban újnak számító Internetes térben. Ezek szerint az Internet nem erősítette a politikai aktivitást (a mobilizálási elmélet megcáfolódik) és a korábban a hagyományos nyilvános szférában megfigyelhető politikai aktivitás megmaradt az Interneten is: aki eddig aktív volt, az is maradt, szintúgy változatlannak bizonyult a passzívak passzivitása (a megerősítési elmélet igazolódik). Egyetlen érdekes folyamatra lehet csupán felfigyelni – ami az Internet demokratizáló hatásában bízókat erősíti meg – a hagyományos értelemben politikailag közönyös fiatal korosztály csak az új kommunikációs közegben aktivizálódik-érdeklődik politikailag, így politikai szocializációja is ebben a térben fog megtörténni. Kérdés azonban, hogy ennek hosszútávon milyen hatása lesz – például, ha ezek a fiatalok belépnek a munkaerőpiacra és családot alapítanak egy konzervatív fordulatként nem kezdenek-e el majd televíziót nézni és újságot olvasni?

2.4.	Reflexív viszony

Végeredményben, ha valaki többé-kevésbé sikeresen reflexív viszonyt tud kialakítani a fentebb röviden vázolt három diskurzusból fakadó információs társadalmi attitűdökkel kapcsolatban és józan ésszel kezd el gondolkodni, akkor további három problémával találja magát szemben, amik már elvezethetik őt egy újabb, kevésbé az eszmék és értékek meghatározta mélyréteg felfejtéséhez. 

2.4.1.	Megfigyelhetőség

Korábban már említettük a megfigyelhetőség problémakörét. Kétségtelen, hogy az állampolgár-fogyasztó az új információs technológiák egyre szélesebb elterjedésével egyre nyomon-követhetőbb életet él, ami valós veszélyeket hordoz magában. Tényleg mindenki megfigyelhető. Kérdés azonban, hogy vajon milyen következményeket hozhat és hogyan kezelhető mindez a közel- és a távoljövőben? Különösen a tekintetben, hogy a társadalmi nyilvánosság központi szerepet játszik a modern demokráciák politikai rendszerének működtetésében és az állam megfigyelhetősége is erősödni látszik.

2.4.2.	Hozzáférhetőség

A második ilyen jelentős probléma a hozzáférhetőség, ami tulajdonképpen számos egymáshoz kapcsolódó jelenség-együttest takar. Az új, felfokozott információs világban való részvételhez – ami persze nem feltétlenül kötelező és nem feltétlenül pozitív visszhangú – legelőször is technikai eszközökre van szükség. Ha valóban egy információs társadalmi fejlődésnek vagyunk a tanúi, akkor szükség van arra, hogy mindenki egyenlően hozzáférjen a technológiához és a tartalomhoz egyaránt. Hogyan lehetséges ez, ha a technológia egyrészt pénzigényes, másrészt a használata tudásigényes? Mi lesz a kizártakkal? A hozzáférés tehát többrétegű, egyszerre technológiai, tartalmi (információs), tudásbeli és anyagi konfliktus. 

2.4.3.	Információs túltelítettség

Ha a hozzáférés problematikája az érem egyik, akkor az információs túltelítettség a másik oldala. Ha már mindenki, vagy a társadalom túlnyomó része az új információáramlás részese, tehát megoldott a hozzáférés problémája – ahogy azt az információs társadalmi elképzelés jövőként rögzíti –, akkor vajon nem lesznek-e az emberek túlterheltek? Nem jelent-e majd problémát, hogy az életük túlságosan felpörgetetté válik? Hogyan fogják tudni kezelni az információk mennyiségének megnövekedését? Már a hozzáférés kérdésének vizsgálatakor számolni kell az újonnan felmerülő túlterheltségből fakadó feszültséggel. És ez nem csupán elméleti, hanem a mindennapok döntéseihez tartozó, a gyakorlati életbe mélyen beágyazódó praktikus kérdés – még ha valószínűleg nem is érint mindenkit a belátható jövőben.

2.5. Technorealizmus

Mindebből jól látható, hogy az információs társadalom eszmeköre jóval problematikusabb, mint ahogy azt akár a technofil akár a technofób oldal fel szeretné tüntetni. Mint minden társadalmi együttélési-termelési modell esetében, itt is egy leegyszerűsített képre van szükség, amivel a valósághoz közelebb tudunk jutni. A felfokozott negatív vagy pozitív elvárások viszont szinte teljesen ellehetetlenítik, hogy tudományos jellegű és minőségű vita folyjon a téma körül. 

Ezt felismerve indították útjára 1998-ban a Technorealizmus mozgalmat, ami az Interneten kereste keresi támogató híveit, akik elzárkóznak mind a technofil, mind a technofób oldal irreális állításai elől és realista módon viszonyulnak a technológiához, nem túlbecsülve, de nem is alulértékelve annak lehetőségeit. A Technorealizmus (1998) a (poszt)modern kor kiáltványa, amely nyolc tételben rögzíti, hogy mit jelent realista módon viszonyulni a technológiához:
1.	A technológia nem neutrális: Minden technológia szándékolt és szándékolatlan társadalmi, politikai és gazdasági jelentéssel van tele. Meghatározott, hogy mire lehet használni. Akinek kalapács van a kezében, az mindenben szöget lát. 
2.	Az Internet forradalmi, de nem utópikus: Az Internetnek egyszerre van felvilágosító és megerősítő jellege, valamint perverz, negatív oldala, de többnyire teljesen hétköznapi tartalommal van tele.
3.	A kormányzatnak nagyon fontos szerepe van az elektronikus változásokban: A kormányzatnak el kell fogadnia a cyber-szférában újonnan létrejött szabályokat és szokásokat, ugyanakkor az államnak joga és kötelessége a hagyományos társadalom és a cyberszféra integrálásának elősegítése. A technológiai szabványok és az adatvédelem-adatszabadság (privacy) kérdéskörei túlzottan fontosak ahhoz, hogy kizárólag a piaci szabályozás körébe lehessen utalni őket.
4.	Az információ nem tudás: Nem szabad összekeverni a megnövekedett információáramlást (a növekvő mennyiségű információ kezelésére alkalmas technológia megjelenését) és a tudást, illetve bölcsességet.
5.	Az iskolák behálózása kevés a megmentésükhöz: Az iskolában megtalálható technológia mennyiségének növelése nem vonja maga után automatikusan a tanítás minőségének javulását.
6.	Az információt meg kell védeni: Igaz, hogy a cyber-szféra alapjaiban rengeti meg a copyright és a szellemi tulajdonjog törvényeit, de ez nem jelenti azt, hogy az információ teljesen szabad lenne, vagy, hogy az információ szabad akar lenni. A cél ugyanaz, mint a hagyományos világban: az információ azé, aki létrehozza, meg kell adni a lehetőséget, hogy mindenki szabadon rendelkezhessen a saját szellemi tulajdonával.
7.	A közösségnek kell profitálnia a változásokból: Az új technológiák használatából a közösségeknek, a polgároknak kell profitálnia, az erőforrások egy jelentős részét oktatási, kulturális és közösségi célokra kell fordítani.
8.	A technológia megértése a globális polgárrá válás záloga: A technológiában rejlő lehetőségeknek és korlátoknak a felismerése elengedhetetlen a felelős polgárrá válásban.

Egy mondatban összefoglalva a technorealizmus mondanivalóját: még több technológia nem egyenlő még jobb, vagy minőségileg más társadalommal… Az információs társadalomhoz a polgárok aktív bevonódása és a folyamatok józan ismerete szükséges.

3.	A társadalomtudomány kérdései és Castells válasza – kérdések, területek és a változás iránya

A technofil-technofób-technorealista vitán túllépve azt láthatjuk, hogy már több évtizede gyártanak leegyszerűsített modelleket a társadalomtudományi műhelyekben az információs társadalom kérdéseinek tisztázására. Frank Webster 1995-ben publikált könyve összegzése az információs társadalom elméleteknek. Azokat az átfogóbb kutatási irányokat jelöli ki, melyeket érdemes lehet már létező hagyományként felhasználni a további vozsgálódások kiindulópontjai gyanánt.

3.1.	Technológia

Technológia. Az információs társadalmi megközelítések egy tetemes hányada a technológia oldaláról közelíti meg az információs társadalmat. A vizsgálódás középpontjában az a kérdés áll, hogy milyen új kommunikációs-médiatechnológia terjedt el az elmúlt évtizedekben, amely infrastruktúráját jelenti az információs társadalomnak? Ehhez kapcsolódóan azonban számos további kérdés vár tisztázásra, mint például hogyan találják ki ezeket a technológiákat; arra szánják-e őket, amire aztán használjuk; hogyan terjednek el a társadalomban; milyen pozitív-negatív attitűdök találhatók az infokommunikációs eszközökkel kapcsolatban? A legérdekesebb azonban az a csupán első pillantásra elméleti, mert valójában nagyon is gyakorlati probléma, hogy milyen a technológia és a társadalom viszonya. Mennyi technológiától áll be minőségi változás a társadalmi együttélésben? Vagyis, hogy a közkeletű, még több technológiát kívánó modernizálási politikák és futurológiai elméletek helyes elgondolásból indulnak-e ki, amikor azt állítják, hogy a technológia önmagában képes megváltoztatni a társadalom berendezkedését és működését?

3.2.	Foglalkozás-gazdaság

Foglalkozás-gazdaság. Egy másik, nagy történeti múltra visszatekintő társadalomtudományi, kutatói hagyomány az információs társadalom kapcsán az, amely a társadalom termelési rendszeréből, vagy a foglalkoztatotti számadataiból kiindulva próbál érvényes következtetéseket levonni. Fő kérdései, hogy hogyan változott meg az iparban, a szolgáltatói szektorban foglalkoztatottak száma az elmúlt évtizedekben és hogyan változott az általuk végzett munka és tudás minősége? Megjelentek-e az úgynevezett információs munkák, központi szerepet tölt-e be a számítógép a termelésben? És kik a legfontosabb szereplői-befektetői ennek a világnak? Érezhető-e a konvergencia – azaz a távközlés, a média és a számítástechnika sokszor hangoztatott egymásba-olvadása?

A kérdés ebben az esetben ugyanaz, mint a technológiánál: mikor mondhatjuk azt, hogy a kapitalizmus logikája, termelési rendszere minőségileg megváltozott? Az oly sokszor hangoztatott ’új gazdaság’ tényleg más, mint a ’régi’? Hol van az a pont, amikor egyik átfordul a másikba?

3.3.	Térszerkezet

Térszerkeszet. Jól tudják nem csak a történészek, hogy a középkori feudalizmus átalakulásának, az újkor és a polgári társadalmak megjelenésének a városok adtak otthont, amelyek kevésbé kötődtek a feudális struktúrákhoz. A térszerkezet átalakulásával foglalkozó információs társadalmi elméletek újra a városok hálózatait, a globalizálódó világot állítják a vizsgálódás középpontjába, mint az ipari társadalmi térbe beékelődő idegen zárványokat. Az elméleti megközelítés fő kérdései, hogy hogyan változik meg az emberek térbeli kötődése? Hálózati logikát követ-e a világ működése; létezik-e, kialakul-e globális társadalom? Mi ennek a hálózatnak a belső logikája: ki az aki benne van és miért? Milyen társadalmi-gazdasági tőke kell a hálózatba való belépéshez és a bennmaradáshoz? Milyen a belső kapcsolatrendszer és mi a szerepe ebben az új információs kommunikációs technológiáknak? A globalizáció azonban nem újkeletű folyamat, mitől lenne más – kérdezik a kritikusok – a mai globalizáció, mint az évszázadokkal ezelőtti? 

3.4.	Kultúra

Kultúra. A televízióban közvetített 1989-es bársonyos forradalmak, ahogy a televízióstábok visszazavarták az embereket a berlini falra, mert nem sikerült a felvétel, egy új korszak beköszöntéről tesznek tanúbizonyságot. Kérdés azonban, hogy hogyan és mitől-miért változott meg a média kulturális beágyazottsága? Az információs társadalom kultúrájával foglalkozó elméletek olyan új globális kultúra megjelenését írják le, amit egyetemleges referencia-keretként használhat a média, mint kontextust. A legfontosabb, hogy az információs korszakban a kultúra kiemelt szerepbe kerül, a társadalmi viszonyok egyik meghatározójává válik. Kérdés azonban, hogy a médián túl – azon kívül – is létezik-e élet? A jelek csalóka játéka milyen viszonyban van a valósággal? Az információs korszak hívószava a virtuális valóság, amely sokszor fontosabbá válik, mint maga a valóság, amiből építkezik.

3.5.	Castells információs társadalom elmélete

Mindezekre a kérdésekre próbál összefüggő elméletbe foglalt választ adni Manuel Castells. Az új korszakról szóló módszeres leírásával az információs társadalom értékvezérelt, erős hiedelmekkel átszőtt, attitűdöktől nehézkesen megfejthető elméleti útvesztőiből kínál kiutat. Olyan fogalmi hálót alakít ki, aminek segítségével a modernkori társadalmak legújabb jelenségei megmagyarázhatók. Társadalomtudományi kísérletét a ma leginkább ünnepelt és az első akadémiailag is elfogadott kutatásnak lehet tekinteni, ami az 1990-es évtized végére legitimmé tette az információs társadalmi problematikával való foglalkozást. Manuel Castells háromkötetes opusa (1996, 1997a, 1997b) az információs korszak – The Information Age, ahogy a trilógia címe jelzi – első igazán átfogó leírása. Adatokkal és új fogalmakkal. 

3.5.1.	A társadalom szerkezetének megváltozása

Castells szerint az információs társadalom az emberi együttélés új módja, ahol az információ hálózatba szervezett előállítása, tárolása... játssza a legfontosabb szerepet. Kérdés persze, hogy mivel bizonyítható, hogy egyáltalán létezik. Érvelését követve akkor beszélhetünk igazoltan egy új társadalmi együttélési módról, ha a mennyiségi változások például a több számítógép, a több TV-csatorna, a több információ áramlása minőségileg is megváltoztatja az emberek közötti társadalmi viszonyt. Ha nem csak attól új a társadalom, hogy új dolgok jelennek meg, például a dotcom cégek a gazdaságban – ettől még nincs új gazdaság, csak a régi gazdaságban jelenik meg néhány új szereplő –, hanem, hogy a régi dolgok is új módon kezdenek el működni, azaz a társadalom együttélésének megváltozik a megszokott logikája (értsd kultúrája, szokásai, normái, politikai rendszere, termelési rendszere etc.). Ez az az alapvető változás, amitől információs társadalomról beszélhetünk: a társadalom szerkezetének megváltozása.

3.5.2.	A castellsi fogalomrendszer

Castells könyvében a társadalom egészének átalakulásáról ír. Ennek infrastrukturális hátterében az információs és kommunikációs technológia áll (ICT), termelési alapjait egy új hálózati gazdaság (network economy) jelenti, ami akárcsak az együttélés más területei erősen globalizálódik (globalisation). Hatása a társadalmi bizonytalanság növekedése, a tervezhetőség és az előrelátás csökkenése, egy új társadalmi egyenlőtlenségi rendszer megjelenése, ami mindenhol jelen van, létrehozva a kizártak negyedik világát (fourth world). A társadalom új logikai szervezőelve a hálózatiság (network) lett: aki benne van a hálózatban az létezik, aki nincs benne az pedig nem. Ez óriási feszültséget hoz, mivel az ember alapvetően Self, azaz én-, identitásközpontú, ami lokalitáshoz, tehát helyhez kötött, kulturálisan definiált. Az ember, az emberi munkaerő nem tudja követni például a pénz és a munkahelyek globális mozgását. A Net és a Self szembenállása az az új erő, ami szervezi az új társadalmat. A valós tér szerepét egyre inkább az áramlások tere (space of flows) veszi át, a hálózat tere, ahol a pénz-paripa-fegyver áramlik, vagyis mindaz, ami fontos és értékes. Kulturálisan ez egy valós virtualitást (real virtuality) jelent, ahol a valóság és virtualitás egymásba csúszik és egymásra reflektál. 

3.5.3.	Társadalmi mozgalmak

A társadalmi feszültséget a társadalmi mozgalmak is megjelenítik, amelyek egy része bezárkózik a hagyományba, vallási értékekbe, a változatlanságot értékként jelenítve meg (reactive movements, pl. vallási fundamentalisták); más mozgalmak viszont saját eszközét, a globalizálódó technológiát és kultúrát fordítják szembe ezzel a világgal (proactive movements, pl. globalizáció-ellenes csoportok). De a társadalmi gondokat növeli, hogy új globális bűnöző gazdaság (global criminal economy) jelenik meg, ami egyes államokban összefonódik a legális politikai erőkkel, ez végső soron fenyegeti a globalizálódó világ egészét.

3.5.4.	Hatáskövetkezmények

Végeredményben a globalizálódó információs társadalom logikája, hogy miközben mindenkire hatással van, nem lehet tudni, hogy egyes események milyen visszaható következményekkel járnak.

4.	Befejezés: utópia és/vagy valóság? 

Jól látható tehát, hogy, aki az információs társadalmat akarja vizsgálni annak két egymáshoz erősen kapcsolódó és csak elméletileg szétválasztható térben kell kiismernie magát.

1.	Egyrészről állítható, hogy az információs társadalom értékekkel és érzelmekkel telített eszmerendszer. Egyszerre pozitív és negatív utópia. Belevetített vágyakkal és félelmekkel. 
2.	Másrészről azonban az információs társadalom egy létező társadalmi valóság összefoglaló megnevezése, mégpedig annak a kornak, amely felváltja az ipari forradalmat követően létrejött modern társadalmat.

Ahhoz tehát, hogy az információs társadalmi térben a változó helyzetre vonatkozóan pozitív tudást tudjunk körvonalazni, ennek a két világnak – a fiktívnek-kitaláltnak és a valósnak –illetve egymáshoz való kapcsolatuknak az ismeretére van szükség. Hogy ne ismételjük meg újra az utópiákban hívők hibáit, kutatásainknak ebbe a két irányba kell elindulniuk.

Szakirodalom:
Angelusz R. 2000. Az új kommunikációs technikák és a nyilvánosság. In: A láthatóság görbe tükrei – Társadalomoptikai tanulmányok. 59-77. Budapest: Új Mandátum.
Bernhardt, U. – Ruhmann, I. 1995. Frankfurter Rundschau. 15 November 1995.
Brodszkij, J. 1998. Gyűjtőknek való. Budapest: Európa.
Castells. M. 1996. The Information Age: Economy. Society and Culture, Volume I: The Rise of the Network Society. Oxford: Blackwell.
Castells. M. 1997a. The Information Age: Economy. Society and Culture, Volume II: The Power of Identity. Oxford: Blackwell.
Castells. M. 1997b. The Information Age: Economy. Society and Culture, Volume II: End of Millenium. Oxford: Blackwell.
Döbel, R. 1999. Power and Powerlessness in the Global Village: Stepping into the ’Information Society’ as a Revolution from Above. In: Electronic Journal of Sociology 4, 3. 
http://www.sociology.org/content/vol004.003/globvlg2.html 
Élő G. – Pintér R. - Z. Karvalics L. 1999. “Nyitva van az aranykapu, csak bújjatok rajta” (A konvergencia jelensége és ami mögötte van). Tanulmány. Készült az OMFB Technológiai Előretekintési Program számára.
The Future is Finnish. Newsweek May 24/1999.
Goerlich, B. - Maroney, D. - McConochie, R. 1998. Predicting Consumers’ Acceptance of New Video Technologies. In: ESOMAR - Electric Media and Measurement Trends on a Collision Course. Paper presented at the Worldwide Electronic and Broadcast Audince Research Symposium, 26-28 April 1998, Vienna, Austria.
Krajcsi A. 2000. Az Internettel kapcsolatos régi problémák. Jel-Kép 3/2000. 3-10.
Naisbitt, J. 1984. Megatrends - Ten new directions transforming our lives. London and Sydney: Futura Macdonald and Co.
Naisbitt, J. 2000, február. Unintented Consequences. An interview by Blake Harris.
http://www.interlog.com/~blake/naisbitt2.html 
Norris, P. 1999. Who Surfs? New Technology, Old Voters and Virtual Democracy in the 1996 and 1998 US Elections. Revised draft for Elaine Kamarck (ed) Democracy.com?
http://ksghome.harvard.edu/~.pnorris.shorenstein.ksg/acrobat/whosurfs.pdf 
Pintér R. 2000. A globális információs társadalom: Castells – The Information Age. Jel-Kép 3/2000. 11-26.
Pintér R. 2000, november. Információs társadalom – az vajon mi? Mi Újság, 10-11/2000. a Neumann János Számítógép-tudományi Társaság Hírlevele.
Pintér R. - Z. Karvalics L. 2000. Információ és globalizáció: az infrastruktúrától a társadalomig. Megjelenés alatt a Politikatörténeti Intézetnél.
Postman, N. 1990. Informing Ourselves to Death. Speech was given at a meeting of the German Informatics Society, 11 October 1990, Stuttgart, Germany.
http://cec.wustl.edu/~cs142/articles/MISC/informing_ourselves_to_death--postman 
Roszak, T. 1990. Az információ kultusza - avagy a számítógépek folklórja és a gondolkodás igaz művészete. Budapest: Mérleg sorozat, Európa.
Technorealism. 1998. http://www.technorealism.org/overview.html 
Toffler, A.1981, először 1980. The Third Wave. London: Pan Books Ltd. 
Toffler, A.1999, november. Strategies for Survival. An interview by Blake Harris.
http://www.interlog.com/~blake/nov99/toffler.html 
Webster, F.1995. Theories of the Information Society. London and New York: Routledge.